Svatopluk Pluskal - Sváťa
"Bez něj bych se nikdy nestal tím, čím jsem," prohlásil na sklonku kariéry Josef Masopust o spoluhráči, s nímž vytvořil fantastickou záložní dvojici, při jejímž vyslovování zahraniční odborníci zelenali závistí a soupeři bledli strachem.
Svatopluk Pluskal patřil ve své době k nejužší světové špičce. Hrát dnes, držel by určitě obranu nějakého předního anglického mužstva, jeho nohy by se vyvažovaly zlatem, jeho hlava diamanty. I dnes by se po celém světě těšil bezmezné úctě, snad jen s výjimkou své domoviny, ostatně tak jako během své kariéry. Tuzemští fanoušci po něm plivali obrazně i doslova, aby pro něj při zájezdech do zahraničí posílali tamní multimilionáři limuzíny, protože jako malé děti toužili strávit v jeho společnosti aspoň pár minut. Nic starého pod sluncem. Český hráč musí skončit kariéru a musí uběhnout pěkná řádka let, aby došel uznání v očích svých krajanů.
Sváťa Pluskal byl stoprocentním univerzálem. Dokázal hrát na všech místech sestavy. V době, kdy se nesmělo střídat, byl to on, kdo zaskočil za zraněného gólmana a zbytek zápasu dochytal on - a dobře. Začínal v útoku, na spojce, ale světový věhlas doznal na postu záložníka, potažmo na stoperu. Než se tam ale dopracoval, musel jako kluk z chudobných poměrů absolvovat anabázi podobnou anabázi jiných pozdějších hvězd, na druhé straně přece jen originální.
Rodiče Pluskalovi 28. 10. 1930 neslavili výročí vzniku ČSR, ale narození malého Sváti. Bylo to ve Zlíně, hned vedle stadionu Letná Zlín. Tam měl Sváťa se starším bráchou Mirkem vstup zakázán, ale říkejte něco takového ogarům hladovým po mičudě. Tu jim půjčoval správce stadionu za to, že mu nosili pampelišky pro jeho králíky. Ale klukovská čest je klukovská čest, proto braši založili na vlastní pěst žákovské mužstvo Letné Zlín a sami organizovali vzájemné bitvy. Kunčofti, kteří chodili ke krejčímu Pluskalovi, neopomněli jeho kluky vynášet do nebes, takže nakonec Pluskala seniora obměkčili a ten začal na své syny chodit. Výboři mu dokonce postavili speciální lavičku, byl přece otec těch Pluskalů. Jen před matkou museli tu vášeň krotit déle a Sváťa dokonce týden chodil potajmu v botách bez podrážek, o které přišel na fotbale. Jiné boty neměl a nechtěl, aby to zjistila.
Když pak za něj, sedmnáctiletého bažanta, zaplatil Baťa Zlín padesát tisíc, změnil klub. Vedle ostřílených matadorů, jimž ještě včera nosil kufry, však vyhořel a šanci dostal až po pár měsících ve Vítkovicích v přímém boji o postup do ligy. Proti němu Pščolka, Vejvoda, Pepi Bican... Ten dal gól, ale těsně před koncem zapískal sudí proti domácím penaltu. Starší spoluhráči by raději někam zalezli. Čapli Sváťu za flígr a řekli mu: "Ananásku, jak ji nedáš, rozbijeme ti hubu." Zamířil k tyči a trefil se přesně doprostřed. Brankář naštěstí k té tyči skočil.
Ananásek pomalu získával ligové ostruhy, časem byl povolán do mládežnického reprezentačního výběru, kde se poprvé potkal s Masopustem a L. Novákem. Pak přišel povolávací rozkaz. Sváťa snil o ATK, pozdější Dukle, ale při cestě do Prahy zklamaně žmoulal v ruce papír s adresou holešovských kasáren. Jenže ouha, byla to administrativní chyba, tak mohl vesele zasalutovat na Julisce.
A čekaly ho, stejně jako šedesátku dalších fotbalistů - branců, nefalšované galeje, které jim naordinoval trenérský ras Karel Kolský. A to ti, co vydrželi a získali místo v prvním mužstvu vojenského celku, nevěděli, že je to jen příprava na kapky, které má pro ně za pár let připravené Jaroslav Vejvoda. Nicméně Sváťa vydržel, ba si ještě přidával s atlety a při výbězích běhával v plné polní s kulometem na zádech. Kolský ho zkoušel i vepředu, ale nakonec zakotvil v záloze, vedle Masopusta. Vytvořil s ním dvojici, kterou nám záviděl doslova celý svět a která na přelomu 50. a 60. let byla patrně nejlepší záložní dvojicí, jaká tehdy po světových kolbištích běhala. Patnáct let vedle sebe nastupovali v dresu Dukly, Masopust nalevo, Pluskal napravo, Masopust s šestkou, Pluskal s pětkou.
"Pluskal byl vynikající hráč pro systém 4-2-4. Já jsem si kolikrát říkal, že kdybych Sváťu neměl, musel bych si ho vymyslet. Neboť tak houževnatý a disciplinovaný hráč, odpovědný na hřišti i mimo ně, se rodí jednou za dvacet let," vyznal se po letech trenér stříbrného týmu z Chile Rudolf Vytlačil. (Všimněte si toho čísla "dvacet", které Vytlačil použil namísto obligátních "sto". V mých očích to Pluskalovi dodává mnohem větší prestiž; nepoužijete-li totiž obvyklou stovkovou frázi, nenecháváte se unést euforií a nehodíte do placu nadsazenou cifru, ale ve svém svědectví se krotíte a přesto dotyčného tímto rozmyslným údajem vyzdvihujete, přestává být jedním z těch mnoha, co se rodí "jednou za sto let", a stává se opravdovou výjimkou, vyskytující se opravdu jednou za čas. A takový byl přesně Svatopluk Pluskal).
Josef Masopust si svou pozici musel taky vydřít, přece jen však byl o poznání větším talentem než Pluskal. Ten se na výsluní dostal díky enormní tréninkové píli. "Co nevydřel, to prostě neměl," vzpomíná jeho trenér J. Vejvoda. Čs. fotbal tak měl díky Pluskalově pracovitosti hráče, který se do dějin tuzemské kopané zapsal pověstným zlatým písmem.
"Nedostižný byl v tom, co měl stoprocentní: perfektní bránění, dokonalou poziční hru v obranné fázi, výskok a úder hlavou, to poslední často i v útočné fázi," vzpomíná Ivo Viktor ve své autobiografii. Pluskal byl pro tým nepostradatelný. Byl dříč, který po každém zápase ždímal dres, oběhal toho strašně moc, v záložní dvojici s J. Masopustem měl na starosti spíš defenzivní úkoly, Masopust měl tudíž větší volnost směrem dopředu, mohl si dovolit své útočné spády, protože věděl, že má za sebou spoluhráče, co brání a čistí prostor doslova čítankovým způsobem, opravdu je hodně těžké přes něj projít. Po letech oprášil Káďův skluz a snad nikdo jiný jej po něm dodnes nepoužíval tak dobře jak on.
Ještě v 80. letech byla ve sportovním časopise Stadion stolní hra na fotbalové téma, kde jedno ze zastavení neslo název "Pluskalův skluz". V jeho éře tomu říkali vypichovačky, ale to je fuk, podstatné bylo, že jimi dělal své soupeře doslova nešťastnými. Když už ho přece jen někdo obešel, záchranná brzda v podobě skluzu ho zastavila. A bylo mu jedno, jestli hraje na trávě ve Wembley, někde na škváře, antuce nebo v tělocvičně. Dělal je vždy a všude. A kolikrát na to doplatil zraněním, protihráč mu na nohu bez rozpaků dupl, popř. si natáhl sval. Jako třeba na MS 1958 proti NSR, kdy pak se natrženým svalem statoval zbytek zápasu na křídle, protože tehdy se ještě nesmělo střídat. A proč neodstoupil? To on jaksi nedělal. V zápase s Olomoucí kupř. dohrál několik posledních desítek minut s utrženým meniskem. Večer pak sedl na vlak a jel za rodiči do Zlína. Teď nečtete nějaké sci fi, to je normální reality show v podání tvrdého chasníka ze Zlína. Když si pak po operaci poranil i druhé koleno a silně kulhal, zeptal se jej při exhibičním zápase Výběru Evropy zděšený trenér H. Schön, jestli ho to bolí. "Ne, já tak blbě chodím normálně," opáčil Sváťa. Když ukazovali rentgenový snímek jeho nohou špičkovému pražskému ortopedovi, poznamenal tento soucitně: "Ten chudák je dlouho na vozíku, co?" "Ne, právě hraje na mistrovství světa v Chile." A když zůstal ležet na trávníku, nikdo nepískal, ani ti nejzavilejší nepřátelé Dukly. Ležel Pluskal. To už muselo být hodně vážné.
Kromě skluzů, resp. vypichovaček dělával ještě jednu zvláštní věc, která do té doby nebyla k vidění - skákal do střel. Hlava nehlava. Jeho styl dokonale ilustruje příhoda z Amerického poháru z utkání s brazilským klubem America. Jako vždy skočil obětavě do obrovské pumelenice z několika metrů, která mu vyrazila dech, přesto se však zvedl, aby vzápětí skočil do dorážky. Dostal to zblízka do hlavy. Vstal, otřepal se a hrál dál. A to tak skvěle, že Mauro už to nevydržel a jednu mu natankoval. Když knokautovaného Pluskala vzkřísili, vrátil se na hřiště a celou causu glosoval po svém: "Musím víc trénovat, vystrčil jsem moc bradu."
Čímž se dostávám k jeho šťastné povaze, kterou tak velebili všichni, kdo s ním měli co do činění. Učiněné dobračisko, bodrý Moravák, dobrý chlap, který se nad nikoho nepovyšoval a jemuž se spoluhráči svěřovali se svými problémy, výborný společník a bavič. Viktor vzpomíná, že nikdy své spoluhráče nepeskoval za jejich chyby, naopak tyto chyby bral vždy na sebe a kolegy v mužstvu, zejména ty mladší, povzbuzoval, jak jen mohl. Sebe samého a své přednosti spíš zlehčoval, i tu svou neutuchající bojovnost vysvětloval nedostatkem talentu, který prostě musí nahradit běháním a silou. Technik totiž nebyl ani náhodou. "Ty když děláš kličku, je to jak by elektrikář lezl na sloup," utahoval si z něj Kolský. Sváťa sám žertem poznamenával, že na kličku potřebuje náměstí.
Určitě to musel být dobrý chlap. Nikdy neoplácel svým faulujícím protivníkům, ač se do něj někdy i dost nevybíravě naváželi. Zpočátku kariéry byl sice pořádným brouskem, postupně však v jeho arzenálu hrubosti, o které píše Ota Pavel, ubylo. Byl tvrdý jak kámen, jak křemen, nekompromisní, neumdlévající, navíc chlap jak hora. "Kdybych nějakého kloučka majznul já, tak ho vezou, a kdo pak bude živit jeho rodinu," říkával ze srandy. Tvrdý, ale fér, řízný a neústupný, ale žádný zákeřák, co by žil jen pro to, aby mohl do někoho zajet.
S těmito dispozicemi byl pak přímo vzorem ideálního hlavičkáře. "Pozor na Pluskala, ten má na hlavě kopačku," povídali si hráči ostatních klubů. Z velkého vápna prý uměl vyslat hlavou na bránu takovou ránu, že by se mnohý jiný nestyděl vypálit takovou nohou. Viktor vzpomíná, že když šel do jeho vápna vysoký míč, nemusel tam skákat, věděl, že Pluskal to odhlavičkuje. A když už skákat musel, věděl, že jej nikdo nebude atakovat, ježto k němu Pluskal nikoho nepustí. Při rozích svého týmu pak do soupeřovy šestnáctky kráčel nenápadně, na poslední chvíli a rozbíhal se z větší dálky. Rozběhnutého Pluskala uhlídat nešlo, ne že by střílel branky jak na běžícím pásu, ale dokázal to před soupeřovou brankou kolikrát tak rozvířit, že Dukla, potažmo reprezentace skórovala. Hráč k nezaplacení, River Plate a jiné věhlasné týmy marně nabízely obrovské prachy, Sváťa zůstal.
Mohl tak mít zásadní podíl na vytvoření vynikajícího mančaftu z Julisky, jehož jméno mělo ve světě obrovský zvuk. Vskutku obrovský, stejně jako jméno jeho robustního blonďatého halva s pětkou na dresu. Onoho Amerického poháru - letní soutěže předních světových celků - se Dukla zmocnila čtyřikrát za sebou, přičemž porážela takové týmy jako West Ham Bobbyho Moora nebo Pelého Santos. V roce 1961 pak řádila neuvěřitelným způsobem. Franc. mistru z Monaca dala 2:0, Shamrocku Rovers 10:0, Rapidu 7:1, Espaňolu 5:1, Evertonu 7:2 a 2:0. V zápase s Angličany hráče Dukly odnesli diváci do kabin už po poločase (5:0) a hlavní pořadatel je prosil, ať už nedávají další góly... Když hrála ČF PMEZ v Lisabonu proti Eusebiově a Colunově Benfice až gólem inkasovaným dvě minuty před koncem prohrála 1:0, vyšly na druhý den portugalské noviny s titulky typu "Dukla v semifinále". Doma však hráli bez gólů. V Dortmundu přišlo jen na trénink Dukly několik tisíc diváků. A Pluskal byl jednou z největších, nejblyštivějších, nejzářivějších hvězd tohoto týmu, s nímž získal mimo jiné osm mistrovských titulů. Byl též základním stavebním kamenem nově se rodící reprezentace, byl u jejího vrcholu v Chile i u předchozích slavných vítězstvích na Maracaná nebo na Népstadionu proti neporazitelným Maďarům.
Nesmírně cenný byl i svým až dokonalým plněním taktických pokynů, dokázal mančaft podržet nejen herně, ale i lidsky. Byl osobností té nejvyšší třídy, s níž po boku se každému nastupovalo o poznání lehčeji. Jeho role v kabině byla nezastupitelná. Mančaft dokázal skvěle vyhecovat, nabudit, ale i uklidnit. Jeho "Jdeme do nich" setřáslo ze spoluhráčů nervozitu, i když proti nim stál Pelé, di Stéfano nebo Puskás. O jeho poměru ke spoluhráčům a ochotě obětovat se kvůli výhře už byla řeč. Pověstné byly i jeho hlášky, jimiž uměl nervozitou svázaný tým báječně uvolnit.
Na MS ve Švédsku byli před veledůležitým mačem s Němci hráči obou mužstev představováni švédskému králi Gustavu Adolfovi. Vše probíhalo podle protokolu, než se královská suita dostala ke Sváťovi. "Gutten Tag, Herr König," zazubil se na korunovanou hlavu moravskou němčinou Sváťa. V Chile před zápasem ve skupině s Brazilci přišel do kabiny a povídá: "Kluci, ti Brazilci se nás musí fakt bát, teď jsem viděl Djalmu Santose (výtečný pravý obránce černé pleti - pozn. autora) a ten je strachy úplně bílý."
O tom MS v Chile byly a ještě budou napsány stohy papíru. Rozhodující zápas o postup - ten třetí se Skoty na neutrální bruselské půdě - byl asi jeho životním. Vygumoval ze hřiště vycházející superstar Denise Lawa, vyhráli jsme 4:2 v prodloužení a mohli jsme jet do Chile. Tam své místo v záloze přepustil Kvašňákovi a postavil se vedle Bimbo Popluhára na stopera. Vzniklo neprostupné duo vynikajících kvalit. Mančaft sázel na defenzívu, a co právě Sváťa v tomto ohledu udělal práce, kolik útoků zastavil a vysokých centrů odhlavičkoval... Hrál přímo fantasticky, dostal se dokonce do nejlepší jedenáctky turnaje.
A druhá míza Sváti Pluskala pokračovala i nadále, přestože ho doma posílal kdekdo do důchodu. V r. 1963 se umístil na 3. místě v anketě o nejlepšího sportovce ČSSR a byl vybrán do výběru světových hvězd v Utkání století - v exhibičním zápase ve Wembley nastoupil proti domácím Angličanům vedle di Stéfana, Puskáse, Eusebia, Jašina, Lawa, Seelera... Spolu s Masopustem a Popluhárem, tak dobře na tom náš fotbal tehdy byl. Abyste si udělali představu, o jak prestižní duel šlo, nechám mluvit J. Masopusta: "Už jsme prožili leccos, byli jsme ve finále MS, dal jsem vedoucí gól, vyhrávali jsme po světě s Duklou, dostal jsem Zlatý míč, fotbalového Oscara, ale teď? Kde jsme se to octli? To je sen každého fotbalisty. A my jsme tu tři od nás..." Pluskala uznával celý fotbalový svět, nejlepší světoví útočníci mu vzdávali na počkání hold, v šedesátém čtvrtém hrál za Mužstvo Evropy, rok nato jej sir Stanley Matthews pozval na svou rozlučku, ale konec kariéry se nezadržitelně blížil. V r. 1966 sehrál Sváťa poslední zápas v dresu Dukly. Rok ještě kopal druhou ligu za Jablonec, ale kvůli kolenu pověsil kopačky na hřebík definitivně a vrhl se na kariéru trenéra. Trénoval Plzeň, Bohemku dokonce přivedl do první ligy, také na Kypru, kde mu vděční fanoušci týmu Enosis Neon Paralimni nechali před stadionem postavit sochu.
Vraťme se ještě na skok do Chile. Jakým způsobem mistrovství v této zemi odehrál a jakého hráče jsme v něm vlastně měli, vám pomůže pochopit dopis, který dostal nějaký čas po tomto šampionátu. Obsahoval žádost chilských obdivovatelů o svolení, aby po něm mohli pojmenovat klub. Souhlasil, myslel, že si chce na něj pár malých kluků hrát, což bylo a dodnes je u světových hvězd běžné. Když však asi o třech letech do Chile přijel, pozvali ho tito žadatelé k sobě, do chudinské čtvrti předměstí Santiaga. A tam ho čekal šok, protože to, co viděl, ho nenapadlo ani v nejbizarnějším snu. Vítali ho natěšení fanoušci v čele se starostou a s transparenty, kdo měl nohy, byl v ulicích a provolával mu slávu, v klubovně zářil jeho velký namalovaný portrét, vkročil na krásné hřiště a poznal klub se čtyřmi fotbalovými a čtyřmi basketbalovými týmy, na dresech všichni vyšité jméno PLUSKAL. Který hráč se dožije, aby po něm někdo pojmenoval nově založený klub? Svatopluk Pluskal ano - je po něm pojmenován tým Club Deportivo Pluskal.
Od února 2004 byl po vážné mozkové příhodě upoután na lůžko. Po dlouhé nemoci pak zemřel 29. května 2005 v ústeckém domově důchodců, měsíc po své dceři, která jej navštěvovala do posledních dnů svého života.
"Poznal jsem ve své kariéře mnoho vynikajících hráčů. Jen jeden z nich se však jmenoval Svatopluk Pluskal." (sir Stanley Matthews)
Úspěchy:
Reprezentace: 56/1, účast na třech MS (1962 2. místo), ME 1960 3. místo;
Liga: 282/37, 8x mistr ligy, 4x vítěz Amerického poháru;
1963 start za Tým FIFA, 1964 za Tým Evropy, 1965 za Tým světa při rozlučce S. Matthewse, 8. místo v anketě Český fotbalista století, člen Nejlepší české jedenáctky století.
Sváťa Pluskal byl stoprocentním univerzálem. Dokázal hrát na všech místech sestavy. V době, kdy se nesmělo střídat, byl to on, kdo zaskočil za zraněného gólmana a zbytek zápasu dochytal on - a dobře. Začínal v útoku, na spojce, ale světový věhlas doznal na postu záložníka, potažmo na stoperu. Než se tam ale dopracoval, musel jako kluk z chudobných poměrů absolvovat anabázi podobnou anabázi jiných pozdějších hvězd, na druhé straně přece jen originální.
Rodiče Pluskalovi 28. 10. 1930 neslavili výročí vzniku ČSR, ale narození malého Sváti. Bylo to ve Zlíně, hned vedle stadionu Letná Zlín. Tam měl Sváťa se starším bráchou Mirkem vstup zakázán, ale říkejte něco takového ogarům hladovým po mičudě. Tu jim půjčoval správce stadionu za to, že mu nosili pampelišky pro jeho králíky. Ale klukovská čest je klukovská čest, proto braši založili na vlastní pěst žákovské mužstvo Letné Zlín a sami organizovali vzájemné bitvy. Kunčofti, kteří chodili ke krejčímu Pluskalovi, neopomněli jeho kluky vynášet do nebes, takže nakonec Pluskala seniora obměkčili a ten začal na své syny chodit. Výboři mu dokonce postavili speciální lavičku, byl přece otec těch Pluskalů. Jen před matkou museli tu vášeň krotit déle a Sváťa dokonce týden chodil potajmu v botách bez podrážek, o které přišel na fotbale. Jiné boty neměl a nechtěl, aby to zjistila.
Když pak za něj, sedmnáctiletého bažanta, zaplatil Baťa Zlín padesát tisíc, změnil klub. Vedle ostřílených matadorů, jimž ještě včera nosil kufry, však vyhořel a šanci dostal až po pár měsících ve Vítkovicích v přímém boji o postup do ligy. Proti němu Pščolka, Vejvoda, Pepi Bican... Ten dal gól, ale těsně před koncem zapískal sudí proti domácím penaltu. Starší spoluhráči by raději někam zalezli. Čapli Sváťu za flígr a řekli mu: "Ananásku, jak ji nedáš, rozbijeme ti hubu." Zamířil k tyči a trefil se přesně doprostřed. Brankář naštěstí k té tyči skočil.
Ananásek pomalu získával ligové ostruhy, časem byl povolán do mládežnického reprezentačního výběru, kde se poprvé potkal s Masopustem a L. Novákem. Pak přišel povolávací rozkaz. Sváťa snil o ATK, pozdější Dukle, ale při cestě do Prahy zklamaně žmoulal v ruce papír s adresou holešovských kasáren. Jenže ouha, byla to administrativní chyba, tak mohl vesele zasalutovat na Julisce.
A čekaly ho, stejně jako šedesátku dalších fotbalistů - branců, nefalšované galeje, které jim naordinoval trenérský ras Karel Kolský. A to ti, co vydrželi a získali místo v prvním mužstvu vojenského celku, nevěděli, že je to jen příprava na kapky, které má pro ně za pár let připravené Jaroslav Vejvoda. Nicméně Sváťa vydržel, ba si ještě přidával s atlety a při výbězích běhával v plné polní s kulometem na zádech. Kolský ho zkoušel i vepředu, ale nakonec zakotvil v záloze, vedle Masopusta. Vytvořil s ním dvojici, kterou nám záviděl doslova celý svět a která na přelomu 50. a 60. let byla patrně nejlepší záložní dvojicí, jaká tehdy po světových kolbištích běhala. Patnáct let vedle sebe nastupovali v dresu Dukly, Masopust nalevo, Pluskal napravo, Masopust s šestkou, Pluskal s pětkou.
"Pluskal byl vynikající hráč pro systém 4-2-4. Já jsem si kolikrát říkal, že kdybych Sváťu neměl, musel bych si ho vymyslet. Neboť tak houževnatý a disciplinovaný hráč, odpovědný na hřišti i mimo ně, se rodí jednou za dvacet let," vyznal se po letech trenér stříbrného týmu z Chile Rudolf Vytlačil. (Všimněte si toho čísla "dvacet", které Vytlačil použil namísto obligátních "sto". V mých očích to Pluskalovi dodává mnohem větší prestiž; nepoužijete-li totiž obvyklou stovkovou frázi, nenecháváte se unést euforií a nehodíte do placu nadsazenou cifru, ale ve svém svědectví se krotíte a přesto dotyčného tímto rozmyslným údajem vyzdvihujete, přestává být jedním z těch mnoha, co se rodí "jednou za sto let", a stává se opravdovou výjimkou, vyskytující se opravdu jednou za čas. A takový byl přesně Svatopluk Pluskal).
Josef Masopust si svou pozici musel taky vydřít, přece jen však byl o poznání větším talentem než Pluskal. Ten se na výsluní dostal díky enormní tréninkové píli. "Co nevydřel, to prostě neměl," vzpomíná jeho trenér J. Vejvoda. Čs. fotbal tak měl díky Pluskalově pracovitosti hráče, který se do dějin tuzemské kopané zapsal pověstným zlatým písmem.
"Nedostižný byl v tom, co měl stoprocentní: perfektní bránění, dokonalou poziční hru v obranné fázi, výskok a úder hlavou, to poslední často i v útočné fázi," vzpomíná Ivo Viktor ve své autobiografii. Pluskal byl pro tým nepostradatelný. Byl dříč, který po každém zápase ždímal dres, oběhal toho strašně moc, v záložní dvojici s J. Masopustem měl na starosti spíš defenzivní úkoly, Masopust měl tudíž větší volnost směrem dopředu, mohl si dovolit své útočné spády, protože věděl, že má za sebou spoluhráče, co brání a čistí prostor doslova čítankovým způsobem, opravdu je hodně těžké přes něj projít. Po letech oprášil Káďův skluz a snad nikdo jiný jej po něm dodnes nepoužíval tak dobře jak on.
Ještě v 80. letech byla ve sportovním časopise Stadion stolní hra na fotbalové téma, kde jedno ze zastavení neslo název "Pluskalův skluz". V jeho éře tomu říkali vypichovačky, ale to je fuk, podstatné bylo, že jimi dělal své soupeře doslova nešťastnými. Když už ho přece jen někdo obešel, záchranná brzda v podobě skluzu ho zastavila. A bylo mu jedno, jestli hraje na trávě ve Wembley, někde na škváře, antuce nebo v tělocvičně. Dělal je vždy a všude. A kolikrát na to doplatil zraněním, protihráč mu na nohu bez rozpaků dupl, popř. si natáhl sval. Jako třeba na MS 1958 proti NSR, kdy pak se natrženým svalem statoval zbytek zápasu na křídle, protože tehdy se ještě nesmělo střídat. A proč neodstoupil? To on jaksi nedělal. V zápase s Olomoucí kupř. dohrál několik posledních desítek minut s utrženým meniskem. Večer pak sedl na vlak a jel za rodiči do Zlína. Teď nečtete nějaké sci fi, to je normální reality show v podání tvrdého chasníka ze Zlína. Když si pak po operaci poranil i druhé koleno a silně kulhal, zeptal se jej při exhibičním zápase Výběru Evropy zděšený trenér H. Schön, jestli ho to bolí. "Ne, já tak blbě chodím normálně," opáčil Sváťa. Když ukazovali rentgenový snímek jeho nohou špičkovému pražskému ortopedovi, poznamenal tento soucitně: "Ten chudák je dlouho na vozíku, co?" "Ne, právě hraje na mistrovství světa v Chile." A když zůstal ležet na trávníku, nikdo nepískal, ani ti nejzavilejší nepřátelé Dukly. Ležel Pluskal. To už muselo být hodně vážné.
Kromě skluzů, resp. vypichovaček dělával ještě jednu zvláštní věc, která do té doby nebyla k vidění - skákal do střel. Hlava nehlava. Jeho styl dokonale ilustruje příhoda z Amerického poháru z utkání s brazilským klubem America. Jako vždy skočil obětavě do obrovské pumelenice z několika metrů, která mu vyrazila dech, přesto se však zvedl, aby vzápětí skočil do dorážky. Dostal to zblízka do hlavy. Vstal, otřepal se a hrál dál. A to tak skvěle, že Mauro už to nevydržel a jednu mu natankoval. Když knokautovaného Pluskala vzkřísili, vrátil se na hřiště a celou causu glosoval po svém: "Musím víc trénovat, vystrčil jsem moc bradu."
Čímž se dostávám k jeho šťastné povaze, kterou tak velebili všichni, kdo s ním měli co do činění. Učiněné dobračisko, bodrý Moravák, dobrý chlap, který se nad nikoho nepovyšoval a jemuž se spoluhráči svěřovali se svými problémy, výborný společník a bavič. Viktor vzpomíná, že nikdy své spoluhráče nepeskoval za jejich chyby, naopak tyto chyby bral vždy na sebe a kolegy v mužstvu, zejména ty mladší, povzbuzoval, jak jen mohl. Sebe samého a své přednosti spíš zlehčoval, i tu svou neutuchající bojovnost vysvětloval nedostatkem talentu, který prostě musí nahradit běháním a silou. Technik totiž nebyl ani náhodou. "Ty když děláš kličku, je to jak by elektrikář lezl na sloup," utahoval si z něj Kolský. Sváťa sám žertem poznamenával, že na kličku potřebuje náměstí.
Určitě to musel být dobrý chlap. Nikdy neoplácel svým faulujícím protivníkům, ač se do něj někdy i dost nevybíravě naváželi. Zpočátku kariéry byl sice pořádným brouskem, postupně však v jeho arzenálu hrubosti, o které píše Ota Pavel, ubylo. Byl tvrdý jak kámen, jak křemen, nekompromisní, neumdlévající, navíc chlap jak hora. "Kdybych nějakého kloučka majznul já, tak ho vezou, a kdo pak bude živit jeho rodinu," říkával ze srandy. Tvrdý, ale fér, řízný a neústupný, ale žádný zákeřák, co by žil jen pro to, aby mohl do někoho zajet.
S těmito dispozicemi byl pak přímo vzorem ideálního hlavičkáře. "Pozor na Pluskala, ten má na hlavě kopačku," povídali si hráči ostatních klubů. Z velkého vápna prý uměl vyslat hlavou na bránu takovou ránu, že by se mnohý jiný nestyděl vypálit takovou nohou. Viktor vzpomíná, že když šel do jeho vápna vysoký míč, nemusel tam skákat, věděl, že Pluskal to odhlavičkuje. A když už skákat musel, věděl, že jej nikdo nebude atakovat, ježto k němu Pluskal nikoho nepustí. Při rozích svého týmu pak do soupeřovy šestnáctky kráčel nenápadně, na poslední chvíli a rozbíhal se z větší dálky. Rozběhnutého Pluskala uhlídat nešlo, ne že by střílel branky jak na běžícím pásu, ale dokázal to před soupeřovou brankou kolikrát tak rozvířit, že Dukla, potažmo reprezentace skórovala. Hráč k nezaplacení, River Plate a jiné věhlasné týmy marně nabízely obrovské prachy, Sváťa zůstal.
Mohl tak mít zásadní podíl na vytvoření vynikajícího mančaftu z Julisky, jehož jméno mělo ve světě obrovský zvuk. Vskutku obrovský, stejně jako jméno jeho robustního blonďatého halva s pětkou na dresu. Onoho Amerického poháru - letní soutěže předních světových celků - se Dukla zmocnila čtyřikrát za sebou, přičemž porážela takové týmy jako West Ham Bobbyho Moora nebo Pelého Santos. V roce 1961 pak řádila neuvěřitelným způsobem. Franc. mistru z Monaca dala 2:0, Shamrocku Rovers 10:0, Rapidu 7:1, Espaňolu 5:1, Evertonu 7:2 a 2:0. V zápase s Angličany hráče Dukly odnesli diváci do kabin už po poločase (5:0) a hlavní pořadatel je prosil, ať už nedávají další góly... Když hrála ČF PMEZ v Lisabonu proti Eusebiově a Colunově Benfice až gólem inkasovaným dvě minuty před koncem prohrála 1:0, vyšly na druhý den portugalské noviny s titulky typu "Dukla v semifinále". Doma však hráli bez gólů. V Dortmundu přišlo jen na trénink Dukly několik tisíc diváků. A Pluskal byl jednou z největších, nejblyštivějších, nejzářivějších hvězd tohoto týmu, s nímž získal mimo jiné osm mistrovských titulů. Byl též základním stavebním kamenem nově se rodící reprezentace, byl u jejího vrcholu v Chile i u předchozích slavných vítězstvích na Maracaná nebo na Népstadionu proti neporazitelným Maďarům.
Nesmírně cenný byl i svým až dokonalým plněním taktických pokynů, dokázal mančaft podržet nejen herně, ale i lidsky. Byl osobností té nejvyšší třídy, s níž po boku se každému nastupovalo o poznání lehčeji. Jeho role v kabině byla nezastupitelná. Mančaft dokázal skvěle vyhecovat, nabudit, ale i uklidnit. Jeho "Jdeme do nich" setřáslo ze spoluhráčů nervozitu, i když proti nim stál Pelé, di Stéfano nebo Puskás. O jeho poměru ke spoluhráčům a ochotě obětovat se kvůli výhře už byla řeč. Pověstné byly i jeho hlášky, jimiž uměl nervozitou svázaný tým báječně uvolnit.
Na MS ve Švédsku byli před veledůležitým mačem s Němci hráči obou mužstev představováni švédskému králi Gustavu Adolfovi. Vše probíhalo podle protokolu, než se královská suita dostala ke Sváťovi. "Gutten Tag, Herr König," zazubil se na korunovanou hlavu moravskou němčinou Sváťa. V Chile před zápasem ve skupině s Brazilci přišel do kabiny a povídá: "Kluci, ti Brazilci se nás musí fakt bát, teď jsem viděl Djalmu Santose (výtečný pravý obránce černé pleti - pozn. autora) a ten je strachy úplně bílý."
O tom MS v Chile byly a ještě budou napsány stohy papíru. Rozhodující zápas o postup - ten třetí se Skoty na neutrální bruselské půdě - byl asi jeho životním. Vygumoval ze hřiště vycházející superstar Denise Lawa, vyhráli jsme 4:2 v prodloužení a mohli jsme jet do Chile. Tam své místo v záloze přepustil Kvašňákovi a postavil se vedle Bimbo Popluhára na stopera. Vzniklo neprostupné duo vynikajících kvalit. Mančaft sázel na defenzívu, a co právě Sváťa v tomto ohledu udělal práce, kolik útoků zastavil a vysokých centrů odhlavičkoval... Hrál přímo fantasticky, dostal se dokonce do nejlepší jedenáctky turnaje.
A druhá míza Sváti Pluskala pokračovala i nadále, přestože ho doma posílal kdekdo do důchodu. V r. 1963 se umístil na 3. místě v anketě o nejlepšího sportovce ČSSR a byl vybrán do výběru světových hvězd v Utkání století - v exhibičním zápase ve Wembley nastoupil proti domácím Angličanům vedle di Stéfana, Puskáse, Eusebia, Jašina, Lawa, Seelera... Spolu s Masopustem a Popluhárem, tak dobře na tom náš fotbal tehdy byl. Abyste si udělali představu, o jak prestižní duel šlo, nechám mluvit J. Masopusta: "Už jsme prožili leccos, byli jsme ve finále MS, dal jsem vedoucí gól, vyhrávali jsme po světě s Duklou, dostal jsem Zlatý míč, fotbalového Oscara, ale teď? Kde jsme se to octli? To je sen každého fotbalisty. A my jsme tu tři od nás..." Pluskala uznával celý fotbalový svět, nejlepší světoví útočníci mu vzdávali na počkání hold, v šedesátém čtvrtém hrál za Mužstvo Evropy, rok nato jej sir Stanley Matthews pozval na svou rozlučku, ale konec kariéry se nezadržitelně blížil. V r. 1966 sehrál Sváťa poslední zápas v dresu Dukly. Rok ještě kopal druhou ligu za Jablonec, ale kvůli kolenu pověsil kopačky na hřebík definitivně a vrhl se na kariéru trenéra. Trénoval Plzeň, Bohemku dokonce přivedl do první ligy, také na Kypru, kde mu vděční fanoušci týmu Enosis Neon Paralimni nechali před stadionem postavit sochu.
Vraťme se ještě na skok do Chile. Jakým způsobem mistrovství v této zemi odehrál a jakého hráče jsme v něm vlastně měli, vám pomůže pochopit dopis, který dostal nějaký čas po tomto šampionátu. Obsahoval žádost chilských obdivovatelů o svolení, aby po něm mohli pojmenovat klub. Souhlasil, myslel, že si chce na něj pár malých kluků hrát, což bylo a dodnes je u světových hvězd běžné. Když však asi o třech letech do Chile přijel, pozvali ho tito žadatelé k sobě, do chudinské čtvrti předměstí Santiaga. A tam ho čekal šok, protože to, co viděl, ho nenapadlo ani v nejbizarnějším snu. Vítali ho natěšení fanoušci v čele se starostou a s transparenty, kdo měl nohy, byl v ulicích a provolával mu slávu, v klubovně zářil jeho velký namalovaný portrét, vkročil na krásné hřiště a poznal klub se čtyřmi fotbalovými a čtyřmi basketbalovými týmy, na dresech všichni vyšité jméno PLUSKAL. Který hráč se dožije, aby po něm někdo pojmenoval nově založený klub? Svatopluk Pluskal ano - je po něm pojmenován tým Club Deportivo Pluskal.
Od února 2004 byl po vážné mozkové příhodě upoután na lůžko. Po dlouhé nemoci pak zemřel 29. května 2005 v ústeckém domově důchodců, měsíc po své dceři, která jej navštěvovala do posledních dnů svého života.
"Poznal jsem ve své kariéře mnoho vynikajících hráčů. Jen jeden z nich se však jmenoval Svatopluk Pluskal." (sir Stanley Matthews)
Úspěchy:
Reprezentace: 56/1, účast na třech MS (1962 2. místo), ME 1960 3. místo;
Liga: 282/37, 8x mistr ligy, 4x vítěz Amerického poháru;
1963 start za Tým FIFA, 1964 za Tým Evropy, 1965 za Tým světa při rozlučce S. Matthewse, 8. místo v anketě Český fotbalista století, člen Nejlepší české jedenáctky století.
Komentáře (73)
Přidat komentářBorec jak svině
frajer
Btw. Ten citát na koncu, to je nádherný bushismus, ve stylu "vychováváme nejlepší Američany na světě"
Tak čítal som s otvorenou pusou, asi najlepší článok tu na EF
klobúčik dolu, ps vymenil by som kludne taký mesiac života za to aby som mohol niekedy zažiť nejaké zápasy vtedajšej doby
škoda že takých hráčov už česko-slovensko nevychováva
To se chce až plakat, když člověk čte, co jsme měli za hráče
Tyhlety články jsou prostě k nezaplacení
Poslední 4 odstavce jsou... neuvěřitelné, hlavně ten citát na konci, skoro jsem měl až slzu v oku
Jen tak dál
já skoro taky!
asi napíšu Jan Koller -Dino
Dík všem za pochvalné komentáře, jen zdůrazňuji, že ve své době na něj mnozí nadávali a nemohli mu přijít na jméno - hovořím o čs. fandech, co mu nadávali do "zasraných lampasáků" apod. Takže takoví Čech, Rosa a jiní se nemusí rmoutit, že jen oni jsou ti nedoceňováni našinci.
a představte si že takový hráč skončil až 8. v anketě český fotbalista století (ano nemusí to být úplně objektivní), co my jsme museli mít za skvělé hráče
Masopust bol dopredu a Pluskal dozadu a to sa vie,že obranári sú cenení tak v Taliansku a Anglicku, inde menej.On predbehol dobu,pracoval na Masopusta,vybojoval a odovzdal mu loptu a ten žal ovocie.Vtedy sa o štítovom záložníkovi nehovorilo,ale on ním bol,perfektný,dokonalý,nik ho neobišiel,žiadny súboj nevynechal.Ale mnoho fanúškov obdivuje len asistencie a góly a nepochopia,že bez takých,ako bol on,by to nešlo.Dnes je to už iné a hovorilo by sa o najlepšom DM na svete.Ešte nedávno Real nechcel prihodiť Makelelemu pár drobných,mal jeden z najmenších platov, odišiel a docenili ho až v Chelsea,Real potom dlho hľadal hráča na DM.Tak to s obranármi je.
Když si vezmeš, kdo byl před ním - Masopust, Bican, Panenka, Nedvěd, Viktor, Dobiaš, Novák, tak se divit ani nebudeš. Ale za ním byli Plánička, Kvašňák, Veselý, Nehoda, Popluhár, Káďa, Nejedlý, Kučera aj.To jsou jména, z nichž se tají dech.
Díky za článek, za vzpomínku. Bohužel jsem tak šíleně starej, že jsem Pluskal viděl hrát v době jeho největší slávy. Duklu jsem neměl rád, ale prostě nešlo neuznat otbal v jejím podání. Kouba - Šafránek, Čadek, Novák - Pluskal, Masopust - Brumovský, Vacenovský, Borovička, Kučera, Jelínek.
Puskasi chci Ti podekovat za nadhernou cetbu
jsem Tvuj pravidelny ctenar a strasne me to bavi cist, dokonce se vzdy prekousnu a ctu az dokonce, protoze to stoji zato
jen tak namátkou nechystáš někoho z Liverpoolu Puskasi? KK, Iana Rushe nebo třeba Iana Callaghana?
dík
Rush - ten by se mi někdy v budoucnu zamlouval, v té várce, co mám přichystanou, je, neboj, třeba se tu ukáže.
juuu, dík moc se těším
Zabiják s knírkem.
http://www.eurofotbal.cz/clanky/ian-rush-s-modrym-srdcem-k-reds-54890/
aha
dík, přečteno
našel jsem to hned jak Oliver psal ale vidím že pod článkem je ještě bruce a řeší pivo tak si to jdu přečíst
Dobre si pamätám.
A pak někdo napíše článek o tom jaké psal Puskas skvělé články.
až my vyjde kniha:)
ještěže existujou korektoři
a též by to byla chyba, prostě faux pas jak Brno
Parádní článek....fakt super
taketo clanky si clovek rad precita
len tak dalej
OT: Vrba na Slovensko
Mam za to, ze este nie. Sice sa uz vraj dohodol so SFZ, ale teraz je na tahu Plzen.
Díky za článek.
Noooo, měl jsem už být v posteli. Ještě že to bylo fakt krásný čtení. Na dobrou noc. Díky
Skvělej článek.
Takový ten romantizující článek, ale fotbalista to byl určitě skvělý, tudíž to bude asi na místě. Jsem asi blbec, ale poslední věta mi nedává smysl. Jsem v tom sám?
To je bushismus. Teda, možná to má jiný název, ale G.W. Bush podobnými výroky proslul. Je to věta která je tak nešťastně vyskloňovaná a nebo sestavená že buď nedává smysl, nebo je směšně prostá. Něco jako "Čím dál tím větší procento našich dovozů pochází ze zahraničí." Taky by to mohl být špatný překlad.
S citátem problém nemám, ten chápu podobně jako Bandolero níže. Ale myslel jsem větu ještě před citátem, protože se mi nešlo dohromady, že ho navštěvovala dcera do posledních dnů a přitom zemřel měsíc pod ní. Ale nebral jsem v úvahu, že skutečně tragicky zemřela.
Do "svých" posledních dnů, ne jeho.
Právě, jsem si toho všiml až pak. Pardon, už mám problémy i s psaným textem, to není dobré.
Asi, že byl svým způsobem hry a chováním natolik výjimečný, že se nedal přirovnat k dalšímu jinému fotbalistovi...
reakce na Ligtera
parádní článek
Puskas
Už teď se těším na další okénko do historie
Nevím proč, ale v týhle době mi hráči víc připomínali chlapy. V dnešní době jsou to samý ubrečený buzny.
to musel bejt plejer
velký díky Puskasovi
nemáte někdo nějaký info jaktože dožíval u nás na severu čech,když byl ze Zlína ?
On tam byl v ústavu, ze Zlína se odsthoval do prahy.
aha. stejně je smutný,že takový ikony dožívaj v takových podmínkách...
Popluhár dělal kustoda u repre, Láďa Novák dožíval podobně jako Pluskal, mnozí zůstali zapomenuti, jedna z nej sparť. legend, Josef Ludl, byl pořadatelem vypakován ze stadionu, bo neměl lístek, holt je to tak.
to je fakt tragedie. Nezbejvá než doufat,že jsme se z minulosti poučili.
Puskas neskúsiš niekedy aj Bimba?
Tak o něm tu bylo vloni, když zemřel, jinak bych ho udělat chtěl.
ja som našiel iba toto http://www.eurofotbal.cz/clanky/majitel-stribra-z-chile-jan-popluhar-byl-fotbalovym-gentlemanem-142059/...ty by si to určite dokázal lepšie
ale ak som niečo prehliadol tak ma doplň
jo, toto po té smrti, ptal jsem se tehdy PJ, jak teda, když už to bylo, a zapomněl mi odpovědět, ale tak času je dost. Brzy tu bude Vilda Schrojf, další spoluhráč.
oni ho fakt vyhodili ze stadionu?? --idioti
Puskas díky za dobré počteníčko
Nemáš na seznamu legend o kterých budeš
psát Lva Jašina?
Chtěl jsem, ovšem Jašin už tu byl.
Tradičně kvalitní článek a hezké počtení.Ano tenkrát v roce 1963 byl náš fotbal po MS v Chile na výsluní.To se pak zákonitě muselo odrazit i při nominaci do týmu světa,kde byli hned tři naši hráči (Pluskal,Masopust a Popluhár).Popluhár byl sice nominován stejně jako Seeler až dodatečně za Maldiniho resp.Riveru,ale to nic nemění na tom jaká to tehdy pro náš fotbal byla pocta.Navíc všichni tři naši zástupci nastoupili v základní sestavě.Pro zajímavost tehdejší sestava týmu světa.Jašin,D.Santos,Pluskal,Popluhár,Schnellinger,Masopust,Di Stéfano,Kopa,Law,Eusebio,Gento.Škoda,že se někteří tehdejší vynikající hráči nemohli ať už pro zranění,nebo že je jejich tým odmítl uvolnit onoho památného zápasu zůčastnit.To platí krom výše uvedených hlavně o Pelém a Garrinchovi.Jen tak mimochodem brzy to bude kulatých 50 let od našeho památnéno úspěchu na MS 1962 Chile.Doufám,že vyjde třeba DVD o tomto MS.
Popluhár jel místo Nováka, ten se taky zranil.
Takže bychom tam měli tři zástupce tak jako tak.V té době jsme byli vicemisty světa,takže se podobné uznání dalo celkem i očekávat.Napadá mě,jest-li si vůbec někdy ještě zahraje naše fotbalová generace finále MS,tak jak se to povedlo té z roku 1934 a této z roku 1962.Ono je pro ně problém se tam vůbec v posledních letech dostat.Od Chile proběhlo už 11 šampionátů,ale naši hráči byli pouze na 4 (1970,82,90,2006) navím postup ze skupiny se jim podařil poze jeden!
Ten cas nam to odmeruje stejne..velky dik za prekrasny clanek Puskasi...v roce 1970 hrala stara garda Dukly v Breclavi na Lokomotive pratelak....me bylo 13 let a sedeli jsme jako kluci na jejich lavicce...shodou okolnosti pan Pluskal vystridal a sedl si k nam...na to do smrti nezapomenu...normalne se s nami bavil...tak co kluci,taky hrajete a poradne trenujte.......bylo mu cca 40 let....na to fakt nezapomenu....o to bolestnejsi bylo to,kdyz jsem se dozvedel o jeho umrti..jsem velky fanda fotbalu a za svuj zivot jsem se setkal s ruznymi slavnymi hraci fotbalu....ja totiz take cely zivot fandil Dukle...mnozi ji nemeli radi....me to nevadilo....dneska jsem stastnej,ze jsou zase vzkriseni a vali prvni ligu.....dik jeste jednou za krasny clanek a vzpomenme si na vsechny slavne fotbalisty,kteri uz nejsou mezi nami a my jsme jako decka na ne chodili cumet s otevrenou pusou...
Sledování komentářů
Chcete-li se rychle dovědět o nových komentářích k tomuto článku, přidejte si jej ke svým sledovaným. Upozornění na nové komentáře pak najdete ve svém osobním boxu Můj EuroFotbal v pravé části hlavičky webu.
Sledovat komentáře mohou pouze registrovaní uživatelé.
Nový komentář
Komentáře mohou přidávat pouze registrovaní uživatelé. Jste-li již zaregistrován, přihlašte se vyplněním svého loginu a hesla vpravo nahoře na stránce. Nahlásit nelegální obsah můžete zde.
Registrace nového uživatele